![](/media/109/blusat-na-martvetca_snimka.l.webp)
Абсолютно брилянтната криминална история в „Блусът на мъртвеца“ ни пренася в Америка през 20-те години на ХХ в., където из упадъчните улици и тайни барове на Чикаго бродят мафиоти и не кой да е, а самият легендарен джаз музикант Луис Армстронг. Авторът Рей Селестин съчетава фикция с реални личности и събития в романа си, който от „Таймс“ определят като „вълнуваща картина на опасен град, където жестокото насилие съжителства с обаятелна музика“.
„Блусът на мъртвеца“ излиза на 10 юли под знака на издателство „Кръг“ в мелодичния превод на Юрий Лучев, а за корица е използвана оригиналната визия – адаптирана за българското издание от Стоян Атанасов (Kontur Creative).
Това е вторият роман от серията „Градски блус квартет“ на английския писател, който обаче може да се чете напълно самостоятелно. Тук Селестин надминава себе си, а залозите в криминалната загадка са по-високи от всякога. Луис Армстронг отново е ключов играч в жестоката мистерия, чието действие се развива през 1928 г. в Чикаго – време, в което цари расово разделениe и масова корупция. Това е и пикът на Сухия режим, когато контрабандата на алкохол процъфтява, а пипалата на подземния свят са плъзнали из целия град.
Сюжетът на „Блусът на мъртвеца“ се заплита около безследно изчезналата посред бял ден младата наследница на една от най-богатите фамилии в Чикаго. В малка уличка пък е открито обезобразеното тяло на гангстер, а тържеството на корумпирани политици в луксозен хотел – полято с отровно шампанско – завършва с няколко трупа и множество въпроси.
Детективите Майкъл Талбът и Айда Дейвис от агенция „Пинкертън“, добре познати от първата книга „Убийствен джаз“, поемат случая с изчезналата наследница, но разследването им е възпрепятствано от невидим враг и се заплита на всяка крачка. Междувременно Данте Кавалера – млад контрабандист на алкохол, е нает от Ал Капоне, за да разследва „отровното празненство“, а криминалният фотограф Джейкъб Русо се опитва да разплете жестокото убийство на гангстера…
Самият Армстронг се бори да не бъде въвлечен в конфликта и да усъвършенства собствения си музикален стил на фона на расизма, който му пречи да достигне до бяла публика. Тъкмо той се оказва мостът между двете лица на Чикаго.
„Блусът на мъртвеца“ е задължителна за почитателите на джаза, за заинтересованите от историята на организираната престъпност и влиянието й върху днешното американско общество, както и за всеки читател, който обича добрите криминални истории, които държат в напрежение до последната страница.
Рей Селестин е английски писател и сценарист. Добива известност с криминалната тетралогия „Градски блус квартет“, с която разкрива автентични моменти от джаз сцената на Ню Орлиънс („Убийствен джаз“), Чикаго („Блусът на мъртвеца“), Ню Йорк и Лос Анджелис. Носител е на множество награди за криминална литература и книгите му често са отличавани като особено добри.
* * *
![](/media/109/blusat-na-martvetca_3d.l.webp)
1.
Чикаго, юни 1928 г.
Хиляди се тълпяха по улиците, блокирайки движението и затваряйки цели квартали. Почти цялата суматоха беше съсредоточена пред погребално бюро „Сбарбъро & Ко.“ на улица „Норт Уелс“ 708. Хората изпълваха пространството около сградата, други стояха на тротоарите от двете страни на улицата, по която се движеше процесията, трети заемаха места при портите на гробището „Маунт Кармел“ или се катереха по улични стълбове и навеси. Семействата подреждаха столове около прозорците на горните етажи. Черни силуети на опечалени никнеха по покривите като плесен на фона на небето и увенчаваха церемонията.
Само малка част от тях всъщност познаваха починалия – високопоставен политик, за когото се шушукаше, че има връзки с мафията. Той носеше костюми с особено дълбоки джобове, за да побират пачките банкноти, и раздаваше пуйки и въглища на бедните по Коледа, дори на негрите. Но погребението на гангстер беше истинско зрелище: хиляди по улиците, знаменитости и политици, парад с цветя и луксозни коли, ковчег, който струваше повече от къщите на по-голямата част от посетителите; мафиоти, които обикновено биха се избили, сега крачеха рамо до рамо, спазвайки примирие в деня на погребението. Церемонията се беше превърнала в събитие: Чикаго, неспокойният неуморим град, домът на небостъргачите, буден двайсет и четири часа в денонощието, беше замрял единствено за погребението на гангстер.
Сред тълпите, изпълващи улиците тази сутрин, един мъж си проправяше път между хората, блъскайки се в тях с най-учтиви извинения („Извинете, госпожо... Съжалявам, че ви притеснявам... Бихте ли...“). Опитваше се да се приближи колкото се може повече до центъра на паяжината – входната врата на погребалното бюро на съдия Джон Сбарбъро. Хората, покрай които минаваше, го гледаха учудено, питайки се дали е поканен на церемонията. Не приличаше на гангстер или политик и въпреки че беше красив като филмова звезда, никой не си го спомняше от екрана на „Ъптаун“, „Тиволи“ или „Норшор“. Освен това не беше облечен като за погребение, а с бежов летен ленен костюм, който, макар и поомачкан, беше безупречно скроен.
Мъжът, Данте Санфелипо, беше малко над трийсет, среден на ръст, със стройно телосложение, средиземноморски черти и поразителни очи. Носеше кожена чанта, преметната през рамо, и имаше уморения, объркан вид на пътник, слязъл няколко часа по-рано от „Туентиет Сенчъри Лимитид“ – нощния влак от Ню Йорк – и проправящ си път на север през тълпите след кратка спирка в хотел „Метропол“.
В Ню Йорк Данте беше нелегален търговец на ром, комарджия, контрабандист, наркоман и наркодилър, загадъчна личност с много познати и малко приятели. Беше израснал в Чикаго, но бе избягал оттук шест години по-рано и сега за пръв път се завръщаше в родния си град. Бяха му достатъчни само няколко часа, за да осъзнае, че Чикаго вече не е нищо повече от призрачен град.
След още няколко минути борба през тълпата той най-накрая стигна до кордона около сградата, където се намираше погребалното бюро. Орди улични дечурлига се притискаха към бариерите, хлапета, които цял ден се бяха борили за място, откъдето да наблюдават гангстерските легенди, чиито имена се носеха из града с шепот и изстрели; деца, за които Капоне, Моран, О’Баниън и Джена бяха нещо като кралски особи, най-величествените, най-бляскавите мъже, които някога щяха да посетят кварталите им.
Данте ги поогледа, обърна се, надникна над ограждението и се изненада от това, което видя: океан от сини цветя, наредени на земята пред сградата, толкова многобройни, че вече не се виждаше и сантиметър асфалт. Цяло жилищно каре, покрито с венци, панделки и букети. Синьото проникваше през парапетите между витрините на магазините, преминаваше покрай пожарни кранове, улични стълбове, кофи за боклук, заливаше веранди и стени. Всички сини цветя, които можеха да бъдат закупени в щата Илинойс, подредени в безброй букети, чиято поръчка, изработка и доставка трябва да са стрували десетки хиляди долари.
Впечатлен, Данте подсвирна, после се огледа за някакъв път през цветята и след миг го зърна: тясна ивица от павета, водеща към предните стъпала на бюрото, където трима въоръжени мъже с костюми и безизразни лица стояха на стража. Данте въздъхна и се мушна под ограждението, при което тълпата ахна, убедена, че е нарушител, отчаян безумец, готов на всичко.
Преметна чантата си през рамо и тръгна през полето от метличини, камбанки и незабравки. Докато се приближаваше, пазачите се напрегнаха, изпънаха рамене, а ръцете им внимателно посегнаха към джобовете на якетата. Когато Данте беше на няколко метра от първото стъпало, той се спря, усмихна се и кимна, а мъжете го огледаха с обиграно око.
– Тук съм, за да се срещна с господин Капоне – заяви Данте, а най-близкият пазач го изгледа още веднъж.
– Зает е – отговори мъжът, натъртвайки на думите.
– Предай му, че го търси Данте Кавалера.
При споменаването на името пазачът се намръщи, сякаш току-що се беше представил призрак, после признаците по лицето му, че се досеща кой е Данте, бяха заменени от тревожно изражение. Пазачът кимна на един от колегите си, който му кимна в отговор и се промъкна през стъклената врата в погребалната зала.
Данте се усмихна на другите пазачи и запали цигара. Дочу грохот във въздуха и заедно с останалата част от тълпата погледна нагоре. Два самолета се носеха с гръм и трясък в небето. Тълпата ахна и се раздвижи, когато самолетите пикираха, след което пилотите отново издигнаха машините нагоре и полетяха към слънцето, изчезвайки в пламъците му.
Хората се чудеха какво става, а Данте сведе поглед към земята, свали шапката си и избърса потта от челото си, надявайки се, че пазачът ще се върне скоро и че ще го пуснат вътре, за да се спаси от жегата. Беше се надявал, че след като напусне Ню Йорк, ще се отърве от горещините там, но изглеждаше, че това лято в Чикаго ще е още по-зле.
Четири дни по-рано Данте беше на лодката си, с която нелегално превозваше ром във водите край Лонг Айлънд. Още в началото на сухия режим, на три мили от брега, достатъчно далеч, за да бъдат в международни води, се появи същинска флотилия от плавателни съдове, продаващи алкохол. Действаща под името „Ром на рейда“, флотилията се простираше от Флорида на юг до Мейн на север, а най-оживената група от лодки по цялата линия беше „Рандеву“, до която ресторантьори и бармани от Ню Йорк всяка вечер отиваха с моторници, за да се снабдят с висококачествен вносен алкохол.
Сред флотилията от лодки, които съставляваха „Рандеву“, Данте имаше репутацията, че продава най-добрия алкохол. Той лично опитваше съдържанието на всеки сандък – голям риск предвид отровите, които понякога се пробутваха като алкохол. И там, край Лонг Айлънд, сред плаващите складове, една нощ се появи лодка и Данте беше уведомен от мъжете в нея, че старият му приятел господин Капоне го вика обратно в Чикаго. В мислите си Данте се върна към родния си град – град, разкъсван от гангстерски убийства и бомбени атентати, средище на хаос, пламтящ като залез над равнините на Средния запад. Той остави бизнеса си в ръцете на двамата мъже, с които работеше в морето – прошарен бивш ловец на раци от Флорида и неговия внук, – и си стегна багажа за Чикаго.
Четири дни по-късно, застанал пред погребално бюро „Сбарбъро & Ко.“, той все още нямаше представа какво иска Капоне. Преди да замине, Данте дискретно беше разпитал из Ню Йорк, опитвайки се да научи причината, но не узна нищо повече от това, което вече му бе известно – че взаимните бомбени атентати и убийства са утихнали след изборите през пролетта, че смъртоносната гангстерска война между Капоне и Бъгс Моран е прекратена и в града цари крехко примирие. Независимо от всичко той оставаше разделен на два лагера, с двете противникови армии в бойна готовност – чифт чинели, готови да се ударят с трясък. Сега Данте беше завлечен в центъра на всичко това от течение, на което беше невъзможно да се противопостави.
Докато размишляваше, вратата се отвори, пазачът излезе и кимна на колегата си, който се обърна и погледна Данте:
– Господин Капоне те очаква.
Още по темата
Подкрепете ни
Уважаеми читатели, вие сте тук и днес, за да научите новините от България и света, и да прочетете актуални анализи и коментари от „Клуб Z“. Ние се обръщаме към вас с молба – имаме нужда от вашата подкрепа, за да продължим. Вече години вие, читателите ни в 97 държави на всички континенти по света, отваряте всеки ден страницата ни в интернет в търсене на истинска, независима и качествена журналистика. Вие можете да допринесете за нашия стремеж към истината, неприкривана от финансови зависимости. Можете да помогнете единственият поръчител на съдържание да сте вие – читателите.
Подкрепете ни