![Завръщане в Средновековието](/media/010/baklar-binden-metalni.l.webp)
Резки издишвания. Това е най-ясният звук в продълговатата зала, в която двадесетина души размахват дървени и метални мечове. Стъпките са приглушени на фона на излизащия от дробовете въздух. Избива пот по челата, а и навсякъде другаде.
Това е зала за фехтовка – първата в България, в която под един покрив се изучава съвременния спорт и средновековната традиция с хладно оръжие.
Фехтовална академия „Васил Етрополски“ съществува от 2009 г., и е създадена от едноименния фехтовач, единственият българин, печелил Световна титла и Световна купа по фехтовка. Няколко от най-добрите български треньори работят в академията. Но малко хора знаят, че отскоро в същата зала в центъра на столицата се помещава и Школа за средновековна европейска фехтовка „Мотус“.
Тя започва началото си през 2003 г. като експериментална група, посветена на изучаването на европейските фехтовални традиции в зрялото Средновековие. Сиреч – фехтоване с меч. Не спортните сабя, шпага и рапира, а исторически точни мечове с реално тегло и поведение. Класическото оръжие, използвано от единият край на Стария континент до другия - леко, подвижно, здраво.
Това е много важно. За да се работи възможно най-близко до реалността, трябват възможно най-точни инструменти, обяснява инструкторът Мирослав Лесичков.
Споменах дървени мечове? Начинаещите започват с дървено оръжие, а напредналите, когато могат, се сдобиват и с метално. И двата вида са направени да са възможно най-близо до историческите образци. Разбира се, металният меч е затъпен. Така са тренирали и преди стотици години.
Но нима това са просто група ентусиасти, които си играят със скъпа и изпипана екипировка? Не, практиката на школата се базира на десетките фехтовални ръкописи, които майсторите в миналото са ни оставили. Те представляват трактати, предимно с немски и италиански произход, които са служели като един вид наръчници и помощни материали на средновековния фехтовач.
Инструкторът Мирослав Лесичков, който от десетилетия се занимава с бойни изкуства, разяснява основни сечения на учениците си.
Но именно в това е трудността, разяснява инструкторът Лесичков. Тези трактати са писани и рисувани за средновековния човек – израсъл от ранна възраст около оръжията, трениран от дете. Затова те често пропускат детайли, които съвременният човек не познава – най-основните. Затова анализирането и интерпретирането им са част от цялата дейност, която някои определят като експериментална археология.
Три основни дисципплини се изучават в „Мотус“ – работа с къс меч, дълъг меч, и с меч и малък юмручен щит, наречен бъклър. Но като се поставят основите, се работи и с голям щит, копие, и други оръжия.
![](/files/userfiles/images/%D0%9A%D0%90%D0%9B%D0%95%D0%99%D0%94%D0%9E%D0%A1%D0%9A%D0%9E%D0%9F/%D0%BC%D0%B5%D1%87-%D0%B8-%D0%B1%D1%8A%D0%BA%D0%BB%D1%8A%D1%80.jpg)
Само с меч или с малък щит в другата ръка - това са две от трите дисциплини в практиката на школа "Мотус"
Традиционното бойно изкуство на Европа е било всеобхватно. Практикувала се е борба, с и без оръжие, защото на бойното поле или в дуел не е имало правилото от спортната фехтовка да не докосваш противника с ръка. Работило се е с широка гама от оръжия, които обаче според Лесичков са основно в три категории – едноръчни, двуръчни, и две оръжия, обикновено меч и щит.
![](/files/userfiles/images/%D0%9A%D0%90%D0%9B%D0%95%D0%99%D0%94%D0%9E%D0%A1%D0%9A%D0%9E%D0%9F/%D0%BA%D0%BE%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BC%D0%B8%D1%88%D0%B0.jpg)
Борбените техники, които са се ползвали в реалната схватка, се тренират и в залата.
Практикуването на средновековната фехтовка включва и това, което съвременните бойци и спортисти наричат спаринг – свободна работа, с минимални ограничения. Но ако на един боксьор му стигат ръкавиците и предпазителя за устата, един средновековен фехтовач трябва да се бронира далеч по-сериозно – едноръчният меч например тежи около 1,2 кг, които, вкарани в движение, могат да удрят със страшна сила.
Затова се носят тежки ръкавици, предпазители за гърлото, предмишниците, а за по-силова работа – и дебела платнена броня. За да не останат фехтовачите без очи и зъби, „Мотус“ са заели едно изобретение на съвременната фехтовка – мрежестата маска.
![](/files/userfiles/images/%D0%9A%D0%90%D0%9B%D0%95%D0%99%D0%94%D0%9E%D0%A1%D0%9A%D0%9E%D0%9F/%D0%BC%D0%B0%D1%81%D0%BA%D0%B0.jpg)
С повече или по-малко протекция, маската е задължителна, ако фехтовачите искат да си нанасят удари към лицето.
В тези спаринги е позволено почти всичко – забранени зони за удар са само слабините и гръбнака. Прилагат се удари, хватове, ключове – разбира се, всички внимават изключително много. Школниците разказват, че рядко има сериозни травми – освен синините и умората, за почти 12 години има само три счупени пръста.
Състезават ли се обаче средновековните фехтовачи? На Запад, където това бойно изкуство вече е все по-разпространено. С десетки групи на целия континент и отвъд него, се провеждат подобни спортни събития. Мирослав Лесичков обаче е против тази практика.
„В боя няма победител и победен. Има човек, който е оцелял, и човек, който не е оцелял.“
Подкрепете ни
Уважаеми читатели, вие сте тук и днес, за да научите новините от България и света, и да прочетете актуални анализи и коментари от „Клуб Z“. Ние се обръщаме към вас с молба – имаме нужда от вашата подкрепа, за да продължим. Вече години вие, читателите ни в 97 държави на всички континенти по света, отваряте всеки ден страницата ни в интернет в търсене на истинска, независима и качествена журналистика. Вие можете да допринесете за нашия стремеж към истината, неприкривана от финансови зависимости. Можете да помогнете единственият поръчител на съдържание да сте вие – читателите.
Подкрепете ни